KOLDING-VIKINGERNES SAGA i anledning af Klaus 's 30 års fødselsdag. 

Den vinter var Kolding-vikingerne tidligere ude af sengehalmen end det var deres sædvane. Endnu før det var tiden i det tidlige forår, hvor vikingernes togter tog deres begyndelse, havde Klaus Høvding kaldt til fest i langhuset, og den anledning lod ingen gå fra sig. 

Klaus Kræmmersøn blev treti somre, og den begivenhed måtte fejres. Som høvding var han nødt til at holde fest for hele bopladsen, og selvom han omhyggeligt havde valgt en dag, hvor mange allerede var draget på langfærd, var langhallen alligevel fyldt. Han frygtede nok, at det ville tære voldsomt på beholdningerne her sidst på vinteren, men fest skulle der altså være. 

Næsten fra sagaens begyndelse havde Klaus Kræmmersøn været en af bopladsens ivrigste kæmpere. De gamle huskede endnu ham og Kim Storskryder som små purke, der ivrigt tog del i aktiviteterne og dysterne. Nu mange år senere var han høvdingen - stadig ivrig i dysterne - men sejrerne var færre, der var ligesom mere tyngde bag hans indsats nu. 
Kim Storskryder var blevet vommet og havde fået viv og barn, men hans adfærd havde ellers ikke ændret sig det mindste - og de, der dengang var de dygtigste kæmpere, var nu grånede, lidt kraftigere og noget langsommere og kvinderne mere bredbagede, men alle tog fortsat ivrig del i forberedelserne til og deltog i togterne.
 
Også bopladsen havde ændret sig meget gennem årene, og Klaus Høvding kunne med rette bryste sig af at have en af rigets største og bedste. Der foregik en masse, og  Kolding-vikingerne høstede ære og berømmelse overalt, hvor de kom frem. De var også blevet mange - det var blevet attraktivt at tilhøre bopladsen. Somme tider mødte de gamle på togterne unge kæmpere, de ikke kendte, men som var iført bopladsens farver, De virrede med de grå hoveder og undredes, men da de unge kæmpede godt og mestensdels opførte sig pænt, blev de hurtigt accepterede.
 
Således kunne Klaus Høvding med tilfredshed betragte sin boplads. Takket være dens bedrifter nød han stor anerkendelse overalt i riget, men den gode udvikling og de mange bedrifter var i høj grad hans fortjeneste. 

Han havde således som høvding nået næsten alt, hvad han kunne ønske sig - dog mente nogle nok, at med hans alder skulle det være rart med et kvindfolk at lune sig ved i sengehalmen. Alle kunne dog nok indse, at med så stærke kvinder - Ellen Kræmmerkone og hans søster Hanne Kræmmerdatter, der var blandt rigets allerbedste - i familien, så ville enhver ungmø betænke sig flere gange - dem kunne ingen måle sig med. Måske var det forklaringen - og måske var forklaringen, at Klaus Høvding selv altid kun ville have det bedste. Det var en stor forhindring, for det lå sådan, at Egsbrødrene ingen søstre havde – i den slægt sagde man, at kvindfolk skulle man ikke bruge tid på at få, - de kom af sig selv, når tid var – og det er så til i dag forklaringen på, at Klaus Høvding nu i sagaen vil kunne kaldes Klaus Pebersvend. 

Fra Egslægten bringer vi vor hyldest til høvdingen – både fra dem der er tilstede og fra Dem, der er på langfærd. Hilsen – HIL og  TILLYKKE.