KOLDING-VIKINGERNES SAGA. 

Atter en gang ved forårssolhverv samledes Kolding-vikingerne til en stor fest - denne gang fejrede man, at der nu igennem 20 somre og vintre havde været udført ædel kappestrid i Kolding-vikingernes område.
 
Men det var en noget anderledes forsamling denne forårskvæld end man havde set tilforn. Ganske vist var de gamle kendte kæmper der, om hvem der berettedes mange store bedrifter i bopladsens saga - dog mest af gammekæmperne selv, Men de var alle blevet noget gråsprængte og tynde i toppen. langsommere i deres færden, - og vommede og bredbagede så de ud - både mænd og kvinder. Og selvom de syntes, at det var deres bedrifter, man fejrede, 
fordi det var dem, der havde ledet og deltaget i de mange sejrrige togter i fortiden, så sad de alligevel i langhuset og 
følte. at tiderne var skiftet og det var ikke længere deres bedrifter. man talte om. Nej, der var sket store ting på bopladsen i de seneste år og en stor flok yngre skjoldmøer og vikinger var nu rede til være forrest i de kommende dyster. Kræmmer-Pauls søn Klaus havde allerede været bopladsens høvding i nogle år. For at virke mandigere lagde han sig til tider skæg til, men det forsvandt påny, når Ellen Høvdingemoder så hvast på ham. Andre kvindfolk havde dog ikke fået magt over ham endnu. Han havde efterfulgt Hurtig Henning - ingen forstod ret i dag, hvor det navn kom fra - som igen havde efterfulgt Charly Træflikker som bopladsens høvding. Klaus Høvding havde sammen med sine søskende samt Egsbrødrene og Kim Storskryder ganske overtaget ansvaret for bopladsens ve og vel, og med dem var en mængde andre yngre kæmper, som alle var ivrige efter at yde stordåd og bringe hæder til bopladsen.
 
Mange unge mænd og kvinder var rejst fra bopladsen gennem årene og havde gjort Kolding-vikingernes navn kendt over hele verden. Kaj Kvindekær, som kun få huskede, var draget til Syden og derfra mod øst længere end man kunne fatte, for mange år siden - men ham var der nok ikke megen kampkraft i mere og ingen ventede at se ham tilbage. 

Søs Langben var stadig i det sjællandske og regnedes endnu blandt de dygtigste skjoldmøer i landet. Den lærdom  og træning hun havde fået på bopladsen, havde hun endnu gav af - men selvom Kolding-vikingerne regnede Søs delvis til deres, så bekom det dem alligevel godt, at deres egen bedste skjoldmø Hanne Kræmmerdatter, oftest viste sig at være den hurtigste. Især syntes det, at den ældste af Egsbrødrene var meget stolt over hendes bedrifter - men det var nok fordi han var Klaus Høvdings stedfortræder og bopladsens berømmelse lå ham meget på sinde. 

Også til Vinland var Kolding-vikingerne nået - en ung skjoldmø Kristine, var nået dertil og det berettedes. at hun havde nået megen berømmelse a!ene fordi hun var af vikingeæt og bar klædedragt derefter. På bopladsen glædedes man over. at det gik, deres fælle vel, men man undredes en kende over hvordan klæder kunne gøre en skjoldmø berømt - det måtte stå skralt til med deres kampevner i Vinland eller måske kæmpede man på andre måder så langt borte. Man erindrede at Kristine var dygtig at bruge mundlæderet, også bedre end de fleste andre kvindfolk på bopladsen, så måske gjaldt det kun om at tale hurtigt eller råbe højest, der hvor hun nu var. Hvad vidste man om andre skikke så langt borte? 

Også Jan Egsbroder fartede vidt omkring - og ingen - vel knap ham selv heller - kunne hitte ud af, hvilken boplads. han virkeligen hørte til - men han hentede megen hæder og berømmelse og han kom viden om. Hans bedrifter ville man gerne regne med til bopladsens – selv om man kun sjældent så ham. 

Kim Storskryder var også tit på vikingefærd i den ganske verden – skønt man altid fornemmede at kunne hør ham råbe i nærheden. Hans farten rundt bragte dog ikke ham selv bytte eller berømmelse, men han havde en udvalgt skare af landets helt unge skjoldmøer og vikinger, som han ledede på togter viden om. Tørre bag ørerne var de næppe og megen skræppen bragte de med sig, men måske var der alligevel i flokken kommende kæmper, om hvem sagnskriverne vil kunne berette en gang. Om sine bedrifter både på det felt og på mange andre, berettede Kim Storskryder som altid gerne., både højt og uopfordret. De undrende Kolding-vikinger forstod, at han oplevede meget og udøvede store bedrifter.

Selvom det således var de yngre, der både hentede berømmelse og som forestod de fleste ting på bopladsen, så var de gamle kæmper dog ikke helt aflægs endnu. Man holdt gang i de værkende lemmer med Gammelmjød og kæmpede så som altid med stor iver mod hinanden og mod andre bopladsers jævnaldrende. Og selv om de unge rynkede på næsen og bag deres ryg lo at de gamles iver, så hentede de gamle lige så megen hæder hjem fra deres togter som de yngre. Således også i den netop forløbne påskehelg. De fleste yngre - mere end 30 - drog på vikingefærd sydpå til Hansastæderne og vendte hjem uden nævneværdigt udbytte. Samtidig drog en god håndfuld gamle vikinger nordpå, og efter en våd, kold og hård påskedyst kunne man vende hjem, belæsset med bytte - såvel Bent Krønikeskrivers' viv, Rita, som Jack Rapmund var kåret som de bedste i landet, og også Ellen Høvdingemoder havde fået bytte med hjem. 

Denne kvæ!d fejrede man også, at man kunne tage et helt nyt langhus i brug; Alle - unge som gamle - havde hjulpet med, og nu stod det der - flot men måske allerede for lille til den store forsamling. Alle var glade for dette nye samlingssted. 

Således kunne Kolding-vikingerne - unge som gamle - nu samles i det nye langhus. Man hyggede sig omkring langbordene med sul og mjød. som aldrig manglede. når de festede. Man glædede sig til en lang, lys og travl sommer, hvor alle følte sig sikre på, at de ville være blandt dem, der opnåede ære, hæder og berømmelse således at det vil blive deres bedrifter, der berettes om i sengehalmen i de lange vinteraftener og til nye fester i langhuset - tor fester ville der komme - og måske vaar det _ når alt kom til alt - det at holde tester sammen og at berette om deres bedrifter, Ko!ding-vikingerne var aJler bedst til.