AF KOLDING-VIKINGERNES SAGA. 

Efter den lange vinter vågnede folket på bopladserne igen op til liv i begyndelsen af marts, da dagene blev lysere. 

Efter nogle f å togter til fremmede steder indbød Kolding-vikingerne deres frænder til kappestrid. 

Dysten skulle finde sted i de vildsomme skove omkring Ammitsboel, og det var Niels Erik Skatmester og Kræmmer-Paul, der stod for det - høvdingen og hans familie var draget sønder - han turde ikke være med til sligt galmandsværk  Da han vendte hjem, erfarede han dog, at hans fæller havde høstet megen anerkendelse - selvom Niels Erik Skatmester i sine afskedsord til kæmperne havde sagt ting, som rigets ledende hirdmænd ikke brød sig om at høre.
 
I påskehelgen drog mange fra stammen på et flerdagestogt og hærgede grusomt i det vestjyske. På togtets sidste dag udspandt der sig en hård og nådesløs kamp mellem Charly Træflikker, Hurtig-Henning og høvdingen. Man kunne af kampens udfald tyde, hvem der havde drukket mest stærkmjød den forgangne nat.
 
I løbet af forsommeren hærgede stammen vildt i det fynske og jydske - især stammens unge mænd hjembragte mange kostbarheder fra togterne - og ingen i det jyske i det mindste kunne klare dem. Kort før midsommer samledes stammerne langs bæltet til årets store dyst. Selvom Vejle-stammen havde fået hjælp af Gorms mænd fra kongsbyen Jelling, kunne de ikke klare Kolding-Vikingerne, og heller ikke de andre stammer gjorde stort væsen af sig, så den aften samledes alle - både fra bopladserne øst og vest for Kolding hos høvdingen – og alle talte højt og længe om dagens bedrifter, mens mjøddet flød ved langbordene.
 
Ved midsommertide drog nogle pr togt til det svenske. Det var Kræmmer-Paul, hans kone Ellen Krønikeskriver og deres søn Klaus Rapfod. Endvidere var det høvdingen og hans familie samt Kaj Kvindekær og Fynske Gert. Disse to havde medbragt den unge Ulrik til at passe sig op, men til det var han ikke velegnet eller også huede det ham ikke - derfor opsøgte Fynske Gert tiest sin mor, som også var draget did, når han følte sult, og også Kaj Kvindekær forstod at klare sig. Også så fjernt og blandt så mange mente Kolding-folkene, at de gjorde sig bemærket - men stort var 
det nok alligevel ikke. Mest Fynske Gert og Klaus Rapfod - samt høvdingens kone - hun kom en dag efter meget lang tid hjem fra vildmarken med er stykke svensk kreatur skræmt fra vid og sans foran sig. Ingen forstod, hvordan det arme kræ var blevet så skræmt for den blide kvinde. Kun høvdingen og hans sønner - Egsbrødrene - kiggede alvidende til hinanden. De kendte hendes morgensind - men de tav klogeligen.
 
Resten af året var der stor aktivitet. Mange drog ud på togt og vendte sejrrige hjem. Mest var det ungdommen, der udmærkede sig. Nogle af kvinderne forstod ikke rigtig, hvad denne kappestrid gik ud på, men de holdt af bærrene, der fandtes i skovene og fik på den måde mange, mange. timer til at gå. Andre kvinder, som Ellen krønikeskriver og Høvdingens kone deltog dog med iver, og om dem taltes der med lige så stor respekt på andre bopladser som på deres egen. Ja - det sagdes endda om Kræmmer Paul, at han nok hverken kunne magte sin søn eller sin kone i en kappestrid - men der sagdes så meget.
 
Charly Træflikker var vendt hjem fra mange måneders leding i det nørrejyske, og han yndede at drage på lange togter i spidsen for stammens unge mænd. Helst drog han vestover, men også helt det sjællandske kom de - og did blev Klaus Rapfod kåret som 1andets ypperste yngling - en stor ære for hele bopladsen.
 
Endnu en gang det år drog alle på togt vestpå - mest for at kæmpe indbyrdes. Hurtig Henning var denne gang den stærkeste blandt kæmperne til stor ærgrelse for Kaj Kvindekær - og Klaus Rapfod var atter bedst blandt de yngste. I kappestriden mellem kvinderne og de mænd, af hvem man ikke forventede så meget, var det en mand, om hvem ingen vidste andet et berette end at hans navn var Hans, der sejrede. På, den måde gjorde han sig kendt i stammen.
 
Det sidste togt det år gik til det fynske. Her havde de unge sat sig for at vise, at den gamle høvding var blevet aldersstegen - og de havde talt højt og længe om det sviefulde nederlag, de ville tilføje ham. Men i de vildsomme moser led både unge Ulrik og Erik fra den nordvestlige boplads et forsmædeligt nederlag, og også Kim Storskryder og Klaus Rapfod måtte sande, at store ord er ikke altid nok. Skumlende måtte de erkende, at de var blevet besejrede. Den yndest, høvdingen nød hos stammens kvinder - og hos de gamle - blev den dag endnu større men de unge talte lidt mindre i nogen tid efter den dag.
 
Det lykkedes da heller ikke Fynske Gert eller de andre, der havde planer derom, ved stammens årlige efterårsrådslagning, at vælte høvdingen eller stammens øvrige råd, selv om der blev talt længe og brugt mange ord - oprørerne troede, de fik deres vilje, men alt blev alligevel ved det gammelkendte.
 
Ved den tilstundende julehelg samledes stammen for sidste gang det år. Man talte om de mange bedrifter, der var udført i årets løb - mjød fik man dertil. Mere ville der blive talt i senge halmen i vintermørket - både om udførte bedrifter, men også om de kommende. Næste år ville blive endnu større i berømmelse for stammen og man ville sammenkalde til den største og mest berømmelige kappestrid, der nogensinde er set og omtalt på de kanter. Om det var alle enige - og den enighed skyldtes ikke blot velvære, på grund af den gode mjød og sulet. der den dag under megen larm indtoges ved langbordene hos storbonden Bent.